TIDLIGERE I SHERLOCK
Sherlock Holmes, Baker Street 221 B.
- God ettermiddag. - Han er alltid sånn.
Slitsom dag?
Du flyttet dit i går og nå løser dere forbrytelser sammen.
- Du er for glad. Det passer seg ikke. - Hva så? Spillet kan begynne!
Om det hadde funnets helter, ville jeg ikke vært en.
Jeg kunne brenne hjertet ut av kroppen på deg.
Dette burde duge.
- Har du bukser på deg? - Nei.
Husk meg som kvinnen som slo deg.
- Det fantes ikke noe monster. - Sherlock?
Nå møtes vi til slutt.
- Farvel, John. - Sherlock!
- De der tar livet av deg. - Din jævel!
Jaktens spenning, blodet som pumper, vi to mot resten av verden.
Vent! Vi må koordinere oss.
- Jeg ba deg om å slutte å være død. - Jeg hørte det.
Du løser ingen gåter, du er bare melodramatisk!
Det ligger en døende mann der inne, løs dette nå!
Han er utpressingens Napoleon.
- Nå blir du ikke helt, Mr Holmes. - Jeg er en høypresterende sosiopat!
Vi kan ikke bure Sherlock inne noe sted uten å forårsake oppstandelse.
Alternativet krever ditt samtykke.
Takk for alle fine stunder, John.
- Savner du meg? - Hvordan er det mulig?
- Hvordan går det i eksil? - Etter fire minutter?
- Håper virkelig at du har lært. - Hvem trenger meg nå?
- Savner du meg? - England.
ELLER...
Den andre afghan-krigen brakte ære og forfremmelse til mange.
For meg betød det ikke annet enn ulykke og katastrofe.
Kaptein!
Jeg vendte hjem med bedrøvelig helse og dystre framtidsutsikter.
Omstendighetene førte meg selvsagt til London.
Den store pølen der alle imperiets dagdrivere havner.
Watson!
Stamford. Husker du meg?
- Vi arbeidet på Barts samtidig. - Nettopp, Stamford.
Hvor har du vært? Du er jo tynn som en flis.
Jeg kom hjem. Alle var ikke like heldige.
- Hva skjer nå? - Jeg trenger et sted å bo.
Et bra sted til rimelig pris. Det er ikke lett.
- Du er den andre som sier det i dag. - Hvem var den første?
- Du godeste! - Det er tydeligvis et eksperiment.
Han pryler lik for å se hvor lenge etter døden blåmerker kan oppstå.
- Er det en medisinsk hensikt? - Jeg vet ikke.
Ikke jeg heller. Nå, hvor har du vennen din?
Unnskyld!
Jeg håper at vi ikke forstyrrer.
- Du har vært i Afghanistan. - Dr Watson, Mr Sherlock...
- Utmerkede reflekser. Du duger. - Unnskyld?
- Regents Park-stedet kan bli vårt. - Hvem har sagt noe om å leie?
Jeg nevnte en romkamerat for Stamford.
Her kommer han med deg, som er solbrent og skadet.
Det er åpenbart at du måtte forlate Afghanistan i all hast.
Vi tar detaljene i morgen. Jeg må få med meg hengningen i Wandsworth.
Ren faglig interesse. Jeg spiller også fiolin og røyker pipe.
- Det gjør vel ingenting? - Nei...
Du virker ute av stand til å avslutte setninger. Vi kommer nok overens.
Da ses vi kl. 19 i morgen.
Navnet er Sherlock Holmes, og adressen Baker Street 221 B.
Ja, han har alltid vært sånn.
Aviser! Aviser!
Hvordan selger "Den blå karfunkelen"?
Den er veldig populær, doktor Watson.
- Blir det et ordentlig drap snart? - Jeg skal høre med forbryterne.
- Er han der? Sitter han der? - Nei da.
- Ha en hyggelig dag. - Framover!
God jul, Mr Holmes!
Mr Holmes!
Du kan vel advare meg før du kommer?
Det visste jeg ikke selv, Mrs Hudson. Partert væpner er kinkig å planlegge.
- Hva har du inni der? - Ingenting.
- Fanget du morderen, Mr Holmes? - Ja, men beina mangler ennå.
- Du har visst en ny novelle i avisen. - Ja, likte du den?
Nei.
- Det gjør jeg aldri. - Hvorfor ikke?
Jeg får aldri si noe, bare slippe inn gjester og servere frokost.
- I historien er jo det din funksjon. - Min hva for noe?!
Føl deg ikke tilsidesatt, Mrs Hudson. Jeg er knapt med i hundehistorien.
- Jeg er vertinne, ikke en rekvisitt. - "Baskerville"?
- Rommene ser så sjuskete ut! - Det er illustratørens feil.
Jeg måtte legge an bart så folk skulle kjenne meg igjen.
I de mange år jeg har hatt æren av å følge Mr Holmes' bedrifter-
- har det iblant vært vanskelig å velge-
- hvilke av alle sakene hans leserne skal få ta deli.
Noen krever fremdeles diskresjon, mens andre er for ferske.
Av alle våre felles eventyr-
- har ingen sak påvirket min venn så sterkt, både psykisk og fysisk-
-som "Den vederstyggelige bruden".
Du godeste!
Mrs Hudson! Det står en kvinne i stuen. Skal hun være der?
Det er en klient! Hun insisterte på å vente til du kom.
Vil du slå deg ned?
- Spurte du ikke hva hun ville? - Spør du!
- Hvorfor spurte ikke du? - Hvordan da? Jeg sier jo ingenting!
Gi henne noen replikker før hun begynner å sulte oss!
Jeg heter Sherlock Holmes, dette er dr. Watson.
- Snakk fritt, han forstår knapt noe. - Holmes...
Først noen små observasjoner.
Du utnytter din ukyndige sans for humor for å lette angsten din.
Du giftet deg med en tilsynelatende vennlig mann-
- som har forlatt deg for en motbydelig kvinne med tvilsom moral.
Du kom hit i håp om en mulig forsoning.
Du godeste, Holmes!
Det er helt åpenbart, å dømme av parfymen din.
- Parfymen? - Den hjelper meg, men ikke deg.
- Jaså? - Jeg kjente den igjen, men ikke du.
- Mary! - John.
Hvorfor i all verden later du som du er en klient?
Jeg så ingen annen utvei for å få treffe ektemannen min.
Det gjaldt internasjonalt renkesmieri!
- En myrdet væpner. - Det var hastverk.
- Du burde ikke ha forlatt meg. - Hva ville du ha gjort?
- Hva gjør du mer enn se forundret ut? - Nå holder det!
Ikke bare stå der, Lestrade!
- Hvordan visste du at det var meg? - Dine skritt er umiskjennelige.
Jeg kom akkurat, Mrs Hudson sa ikke et ord.
Satirisk litteraturkritikk er en uro- vekkende ny trend blant vertinner.
- Hvorfor kommer du når du har fri? - Hvordan vet du det?
- 40 % av blikkene går mot karaffelen. - Forsyn inspektøren, Watson.
Jaha, Lestrade... Hva kan vi hjelpe deg med?
Jeg har ikke noe ærend, jeg kom bare innom.
- I all vennskapelighet? - Ja, for å ønske dere god jul.
Thomas Ricoletti, Emelia Ricolettis ektemann.
Trolig på vei til likhuset for å identifisere henne.
Det slapp han faktisk.
Du får ikke glemme meg
- Husk alltid møyen... - Hvem er du?
- Hvorfor gjør du dette mot meg? - Møllermøyen...
Du husker vel sangen vår, min kjære? Jeg sang den i bryllupet vårt.
- God jul. - God jul.
Endelig. Nå, inspektør, hvilket ærend fører deg så skamfull hit?
- Hvem har sagt at noe har skjedd? - Du gjorde, dog ikke med ord.
- Nå tar du feil, Holmes. - Rett meg da, doktor.
Han ville ikke ha et glass, men trengte et.
Han er ikke skamfull, men redd.
Min Boswell lærer. De vokser opp så fort.
- Fyll på politikorpsets mot, Watson. - Sitt ned, inspektør.
Jeg er ikke redd, akkurat.
Å føle frykt foran fare er klokt og ingenting å skamme seg for.
Ta det fra begynnelsen.
Du!
Nei! Vær så snill...
Du?!
Stans litt...
- Når skjedde dette her? - I går morges.
Hvordan ble brudens ansikt beskrevet?
...eller jeg?
En kvinne skyter seg selv og du lurer på hvem morderen er?
- Politiets nye bunnrekord. - Det er ikke derfor jeg er her.
- Jeg antok det. - Hva het bruden?
Emelia Ricoletti. Det var bryllupsdagen hennes i går.
Politiet ble kalt til stedet og liket ble tatt til likhuset.
- Så klart. Hvorfor forteller du det? - På grunn av det som skjedde siden.
I Limehouse, noen timer senere.
Scenen står klar, teppet går opp. Vi er klare til å begynne.
Med hva da?
For å løse en sak, kan man måtte begynne med en annen.
- Så du har en ny sak? - En gammel, veldig gammel.
- Jeg må gå ned på dypet. - I hva da?
Meg selv.
"Blek som døden, med munn som et blodrødt sår."
Poesi eller sannhet?
- Mange hevder at det er det samme. - Ja, idioter. Poesi eller sannhet?
- Jeg så henne også. Etterpå. - Etter hva da?
Du...?
Emelia? Du er jo død, du kan ikke være her.
Er jeg ikke vakker, Thomas? Like vakker som den dagen vi giftet oss.
- Hva handler dette om? - Hva ser det ut som, stilige venn?
Et pistolbryllup.
"Til døden skiller oss ad." To ganger, i denne saken.
- Uhørt. - Umulig.
Enestående. Et iscenesatt selvmord, et myrdende lik. - Kom, Watson.
- Hvor skal vi? - Likhuset. Ingen tid å tape.
Det sier man sjelden om likhus.
- Skal jeg sitte her og vente? - Nei, vi vil være sultne siden.
- Tweeddress på likhuset? - Nøden kjenner ingen lov.
Frue.
- Jeg deltar i en politisk kampanje. - Jaså?
- Kvinnelig stemmerett. - Er du for eller imot?
Kom deg ut.
Har de gått igjen? For et liv de lever, de herrene der.
- "De herrene der"... - Tenk ikke på det. Dette er til deg.
UMIDDELBART.
Si til min ektemann at jeg kommer hjem sent. Jeg har et hasteærend.
- Er alt i orden? - Ja, men en venn er i nød.
- Du godeste, hvilken venn? - England.
Det var ikke videre tydelig.
Hvem er likhussansvarlig?
- Det vet du. - Alltid han...
Og hvilken idiot har gjort dette?
Det er for alles sikkerhet.
Hun er død, halve hodet er jo borte. Hun utgjør ingen trussel.
Si det til mannen hennes under lakenet der.
Det var neppe en død kvinne som var på farten i Limehouse.
Merkeligere ting har hendt.
- Som hva da? - Jo... Merkelige ting.
- Du snakker som et barn. - En mann står bak. Hvor er han?
Holmes.
Hooper.
Fortsett jobben!
Du er her for å forundre oss med dine magiske triks, formoder jeg?
- Er det noe du vil peke ut for meg? - Ingenting, Mr Holmes.
Du kan gå, når du måtte ønske.
Jeg ba Mr Holmes om å komme hit. Samarbeid, det er en ordre.
Vi har to særtrekk, som du sier i dr. Watsons noveller.
- Det har jeg aldri sagt. - Jo, ganske ofte.
Det er definitivt Emelia Ricoletti.
Hun har blitt identifisert uten minste tvil.
- Hvem var det da i Limehouse? - Emelia Ricoletti.
Umulig, hun lå jo her.
Hun ble identifisert av sin mann rett før han døde. Han tok neppe feil.
Kusken sa det samme.
Hun kan ikke ha befunnet seg på to steder samtidig.
Nei, nylig avdøde kan bare være på et sted av gangen.
- Tvillinger, muligens? - Nei.
- Hvorfor ikke? - Det er det aldri.
Emelia hadde bare en eldre bror, men han døde for fire år siden.
- Kanskje en hemmelig tvilling. - Hva for noe?!
En hemmelig tvilling... Det kan ha vært nøye uttenkt.
Helt siden befruktningen? Så svært forutseende.
- Det er aldri tvillinger, Watson! - Hva tror du da?
- Desto viktigere, hva plager deg? - Nå forstår jeg ikke...
Hvorfor så redd? Derav karaffelangrepet-
-og hvorfor frihetsberøve et lik?
Det andre særtrekket...
En blodflekk på fingeren... Den kan ha skjedd på flere måter.
Definitivt, men det er en ting til... Den var ikke der før.
Det var ikke det der heller.
DU
Du! Du?! Du...?
- Holmes? - En pistolmunning i munnen...
Kulen gikk gjennom hjernen og bakhodet ble skutt vekk.
Hvordan kan han ha overlevd?
- Du mener "hun". - Unnskyld?
- Ikke "han", men "hun". - Naturligvis.
Takk for en fascinerende sak. Jeg sender et telegram når den er løst.
Dødsårsaken er selvsagt skuddet, men mye tyder på tæring.
Det kan være verdt en obduksjon.
Gid som han ble observant, nå når pappa har gått.
Jeg er observant på visse ting, og Holmes er blind for enkelte.
- Jaså? - Ja, sånn er det.
Utrolig hva som må til for å lykkes i en mannsdominert verden.
- Hva mente han? - Fortsett arbeidet!
- Nå, Holmes? En teori har du vel? - Ikke ennå.
Vi er ute på dypt vann, Watson.
Og jeg må gå enda dypere.
Ikke før flere måneder senere tok vi opp den merkelige saken igjen.
Og da under svært uventede omstendigheter.
- Fem nå, alle sammen på samme måte. - Stille, dette er uhyre viktig.
Ekliptikkhellingen... Jeg får ikke helt fatt på det.
- Jeg trodde at du kunne alt. - For et sløseri med hjernekapasitet.
- Hvorfor er det så viktig? - Viktigere enn fem kjedelige drap.
Fem menn har ble myrdet i hjemmene sine.
Med riskorn på gulvet og ordet "du" skrevet i blod på veggen.
Bruden må ha gjenoppstått, på en eller annen måte.
Jeg har løst det.
- Umulig! - Slett ikke!
Det er blitt skrevet flittig om den mystiske Mrs Ricoletti.
Nå skylder folk sine drap på et spøkelse-
-for å villede enfoldige politimenn.
Løst. Snakk med Mrs Hudson på vei ut, hun vil føle seg involvert.
- Er du sikker? - Ja, gå din vei. - Watson!
På med hatt og sko, vi har et viktig møte.
- Flyttet ikke dr. Watson ut? - Jo, det gjorde han visst, hva?
Hvem har jeg da snakket med?
Jeg snakker for hele det enfoldige politikorpset: stolen der er tom.
Ja, det er den. Jeg syntes vel at han var blitt lettere å ha med å gjøre.
- Hvor har du vært? - Unnskyld, jeg ligger etter.
Er det så vanskelig å koke et egg?
Peisen er sjelden tent, støv over alt og du holdt på å ødelegge mine sko!
Men nå er jo personalet min kones ansvar. Hvor er hun?
- Hun har dessverre gått ut. - Ut? På denne tiden?
- Visste du ikke det? - Hun er jo alltid ute.
- Akkurat som deg, da. - Unnskyld?
- Bare en iakttakelse. - Det har ingen bedt deg om.
Dere er nesten aldri hjemme samtidig mer.
Nå går du over grensen.
- Jeg ber min kone å snakke med deg. - Ja vel. Og når treffer du henne?
- Jeg glemte nesten - et telegram. - Hva har du gjort hele morgenen?
- Lest din siste novelle i The Strand. - Likte du den?
- Hvorfor nevner du aldri meg? - Ut.
KOM UMIDDELBART, HVIS DET PASSER.
ELLERS, KOM LIKEVEL! HOLMES.
- Hva for noe? - Ekliptikkhellingen.
- Jeg trodde det var viktig. - Ja, det er jo jordens helling.
- Prøver du å virke smart? - Jeg er smart.
Jeg forstår. Vi skal treffe noen som er enda smartere enn deg.
Hold munn.
DIOGENESKLUBBEN
FULLSTENDIG STILLHET
God morgen, Wilder. Er broren min her?
Selvsagt, sir. Det er frokost.
- Den Fremmedes Rom? - Ja, sir.
Denne herren er gjesten min.
Dr Watson, selvsagt! Jeg satte stor pris på "Den blå karfunkelen".
Takk. Det... gleder meg.
Du er svært... stygg.
Unnskyld?!
Stygg. Det du sa om "Den blå fiskehandleren". Veldig stygt.
Så morsomt at du liker poteten min.
Det der må finslipes, Watson. Ta færre dansetimer heller.
Unnskyld?
Det perfekte sted for den som vil studere menneskeheten.
Så fint, med tanke på at din voksende bakdel virker limt fast her, bror.
Sherlock. Dr Watson.
- Du ser... godt ut. - Jaså? Enorm ut, ville jeg trodd.
Ja, når du sier det, er denne dietten svært helsefarlig. Hjertet ditt...
Slapp av. Han har et stort hull der hjertet burde sittet.
- Et familietrekk. - Det var ikke kritisk ment.
I denne takten lever du i høyst fem år til.
- Trodde vi ikke tre år? - Jeg tror fremdeles på fire.
Som vanlig er du ikke observant. Noter fettringene på hornhinnene.
- 3 år, 4 måneder og 11 dager, da. - Har dere veddet?!
- Det står ham fritt å dø før. - Den sjansen får du ta.
- Spiller du om ditt eget liv? - Heller det enn om andres.
- Tre år om du spiser plommepuddingen. - Avgjort.
Jeg ventet meg besøk av deg angående Manor House. Det var en hard nøtt.
- Jeg løste saken. - Det var selvsagt Adams.
Misunnelse. Avhandlingen hans om ekliptikkhellingen-
-ble overskygget av en annens.
- Ja, jeg leste den. - Forsto du?
- Naturligvis. - Nei, forsto du misunnelsen?
Det er ikke lett for et geni å forstå et enda større geni.
- Kalte du meg hit for å håne meg? - Ja. Nei, men jeg nyter det.
Vi trues av en usynlig fiende som hele tiden fins i vår nærhet.
Disse fiender er overalt og er umulige å oppdage eller stoppe.
- Sosialister? - Nei, doktor, ikke sosialister.
Anarkister? Franskmenn? Suffragetter?
Finnes en gruppe som ikke bekymrer deg?
Han er hele tiden på vakt. Videre.
Det er bare en hypotese jeg vil at du styrker. Jeg har en sak til deg.
- Skottene? - Har du lest om så kalt "paranoia"?
Det låter serbisk.
En lady Carmichael vil ta kontakt.
Men hvordan skal vi beseire disse usynlige fiendene?
Det skal vi ikke. Vi kommer uten tvil til å tape.
- Hvorfor det? - Fordi de har rett.
Og vi tar feil.
- Hva gjelder saken? - Den har fascinerende aspekter.
Sånt sier jeg ikke! Du har vel alt løst den?
Bare i hodet. Du får gjøre fotarbeidet.
- Hvorfor ikke fortelle løsningen din? - Da blir det ingen utfordring.
- Gjør du det? Det vil nok more deg. - På ett vilkår: en pudding til.
- To år, elleve måneder og fire dager. - Spenningen stiger. Tikk, takk...
- Takk, Wilder. - En Mr Melas søker deg, Mr Holmes.
Han får vente i fem minutter, jeg har et veddemål å vinne.
Nei forresten, 15 minutter.
Tikk, takk...
- Jeg vil be deg om råd, Mr Holmes. - Det er lett ordnet.
- Og hjelp. - Ikke alltid like lett.
Det har hendt noe som er eiendommelig og skremmende.
- I så fall har du flaks. - Flaks?
- Det er spesialitetene mine. - Svært lovende.
- Holmes... - Fortell oss nå om ditt trengsmål.
Jeg har grublet lenge og vel-
- men så slo det meg at mannen min er bekjent av broren din.
Jeg vet ikke om det engang faller innen rammene for din virksomhet.
Jeg burde kanskje vende meg til en prest.
Hva er så din tyngende plan for formiddagen, min kjære?
Anstrengende broderi? Et krevende møte med modisten?
Jeg håper at du bare erter, Eustace.
Eustace!
Hun er borte.
Er dette enda en av alle dine hemmeligheter? Hvem var det du så?
Det var henne. Det var bruden!
- Og du så ingenting? - Nei. Ikke før i morges.
Eustace!
Eustace?
Eustace!
Pokker!
Hvor er du, Eustace? Det er meg!
Du får ikke glemme meg
Husk alltid møyen
Husk Møllermøyen
Hva er det? Eustace?
Gå ut og lek. Gjør som jeg sier.
Hva skal dette bety?
- Døden. - Hva?
Det betyr døden.
Nei, det er ingenting. Jeg tok feil.
- Du er jo helt blek. - Det er ingenting!
Har du beholdt konvolutten?
Mannen min ødela den. Men det sto ingenting på den.
- Har sir Eustace vært i Amerika? - Nei.
- Ikke engang før dere giftet dere? - Ikke som jeg kjenner til.
Fortsett med din fascinerende fortelling!
Dette skjedde mandag morgen.
- På onsdag så han henne. - Hvem da?
Eustace?
Hun har kommet for å ta meg, Louisa! Mine synder har tatt meg igjen!
Hvem har kommet? Du skremmer meg, Eustace.
Se selv! Se!
- Ser du henne ikke? - Nei, jeg ser ingen i det hele tatt.
Hvem er du?
Svar! Hvem er du!
Eustace! Si noe, for Guds skyld!
Det er Emelia Ricoletti.
Nei... Ikke du.
Nei...! Vær så snill!
I natt, Eustace Carmichael, skal du dø.
- Holmes? Emelia Ricoletti - "bruden"! - Så du kjenner til navnet?
Tilgi Watson. Han er nesten manisk begeistret for å påpeke det åpenbare.
- Hvordan har din mann det nå? - Han tier. Jeg ba ham om å dra bort.
- Nei, han må bli der. - Så han er utenfor fare?
Jo, noen vil drepe ham, men uten agn setter man ingen felle.
- Mannen min er ikke noe agn! - Nei, men han kan bli det.
Dra hjem. Vi tar neste tog.
Vi har det travelt, for sir Eustace skal dø i natt.
Det bør nok antagelig unngås.
- Definitivt. - Det bør definitivt unngås.
Lillebroren min har påtatt seg saken.
Han må aldri mistenke at du arbeider for meg.
Er det oppfattet, Watson?
Stol på meg, Mr Holmes.
- Tror du...? - Nei.
- Du vet ikke hva jeg skulle si! - Noe latterlig om høyere makter.
Men bruden, Holmes. Emelia Ricoletti har gjenoppstått!
- Du forbløffer meg, Watson. - Jaså?
Siden når har du fantasi?
Siden jeg overbeviste leserne om at en labil narkoman var en helt?
Ja, det var faktisk imponerende.
Men jeg forsikrer deg om at det ikke fins noen spøkelser.
Annet enn de vi selv skaper.
Unnskyld? Spøkelser som vi selv skaper? Hva mener du?
- Somnambulisme. - Hva behager?
Jeg går i søvne. Det er vanlig. Jeg trodde du var lege.
Det hele var bare et mareritt.
- Til og med innholdet i konvolutten? - En usmakelig vits.
- Slik oppfattet ikke din kone det. - Hun er hysterisk.
Nei.
- Unnskyld? - Hun er ikke hysterisk.
- Hun er intelligent og observant. - Hun er redd for appelsinsteiner.
Hun kan se hele verdener der andre ikke ville sett noe.
Hvordan kommer du fram til det, Mr Holmes?
Hun må ha hatt sine grunner til å gifte seg med deg.
Jeg skal prøve å redde ditt liv. Hva er din kobling til saken Ricoletti?
- Ricoletti? - Ja, fortell gjerne i detalj.
- Har aldri hørt om henne. - Jeg sa ikke at hun var kvinne.
- Jeg håper vi ses igjen i morgen. - Neppe!
Da får jeg vel dessverre etterforske mordet på deg. Adjø.
Du prøvde i det minste.
- Gi dette til lady Carmichael. - Hva var det?
Hun sover alene i natt, med alle husets dører og vinduer stengt.
Tror du at gjenferd... bruden vil lokke sir Eustace ut igjen?
Ja, hvorfor ellers true med at han skal dø i natt?
- Men han følger vel ikke etter? - Tja? Han tynges jo av skyldfølelse.
- Steinene var en advarsel. - Ikke en spøk?
Appelsinsteiner brukes som drapstrusler i Amerika.
Det vet sir Eustace, og han vet hvorfor han skal straffes.
- Noe med Emelia Ricoletti å gjøre? - Trolig. Vi har alle våre spøkelser.
De er skyggene som avgrenser alle våre solfylte dager.
Han er dødsdømt, men frykter noe annet mer enn døden:
Å bli slept til helvete av Mrs Ricolettis gjenferd.
- Tullprat, vel? - Ja. Tok du med revolveren?
- Den hjelper vel ikke mot spøkelser? - Akkurat.
Kom, Watson! Spillet kan begynne.
- Ned med deg, Watson! - Unnskyld, jeg fikk krampe.
- Er lampen fremdeles tent? - Ja.
Sir Eustace.
...og lady Carmichael. Hele huset sover.
- Dette er mitt livs lengste natt. - Tålmodighet, Watson.
Det er bare midnatt.
Det er ikke ofte vi sitter slik sammen.
Like bra det, det er plagsomt for knærne.
To gamle venner som prater, som menn.
- Enestående kvinne. Lady Carmichael. - Det svake kjønn er din avdeling.
- Du sa jo at hun var intelligent. - Med beundringsverdig høye vrister.
- Du mener at hun er for god for ham. - Nei, det har jeg ingen mening om.
- Det har du visst, det. - Ekteskap interesserer meg ikke.
Hvorfor ikke? Du har et fotografi i lommeuret ditt.
Jeg kom til å se at det er Irene Adler.
Du tyvtittet da jeg sov. Trodde du ikke at jeg ville merke det?
- En verdig motspiller. - Et fint fotografi.
Hvorfor vil du være alene? Er det et så rart spørsmål?
Ikke fra en psykiater, men fra en militærlege - absolutt.
Jeg er din nærmeste venn, uten noen som helst konkurranse.
- Det gir jeg deg rett i. - Jeg prøver kun å føre en samtale.
- La vær med det. - Hvorfor må du være alene?
Henviser du til romantikk? Som du vet finner jeg sinnsbevegelse motbydelig.
- Den er sandkornet i instrumentet. - Sprekken i objektivet, ja.
- Der ser du, jeg har sagt det før. - Ja, i novellen min.
Det er mine ord, ikke dine. Det er bildet som jeg formidler til leserne.
Hjernen uten hjerte, regnemaskinen. Jeg skriver det, leserne elsker det-
-men jeg tror ikke på det.
Du er et levende menneske. Du har en fortid.
- Du må jo ha... - Hva da?
- Du vet. - Nei.
- Erfaringer. - Gi meg revolveren din.
Du er en mann av kjøtt og blod, med følelser og... impulser.
Jeg har aldri lengtet slik etter å bli angrepet av et spøkelse.
Jeg spør i egenskap av din venn, ettersom jeg bryr meg om deg.
- Hva har gjort deg slik? - Å, Watson...
Ingenting har "gjort" meg. Jeg er min egen kreasjon.
- Redbeard? - Herregud...!
Hva skal vi gjøre?
Vi tar en prat med henne.
Mrs Ricoletti, formoder jeg? En skjønn kveld, for årstiden.
- Det kan ikke være sant! - Nei, det kan det ikke.
- Er det låst? Et vindu ble knust. - Bare ett vindu interesserer oss.
Bli her, Watson. Dette er eneste vei ut.
- Men lyden kom fra denne siden. - Bli her!
Du lovet å beskytte ham! Du lovet!
Jeg vet at du lever.
Det må du gjøre.
Ikke skal vi måtte stå her i mørket.
Det er faktisk 1800-tallet.
Du får ikke glemme meg
- Hun er der nede! - Ikke si at du forlot din post!
- Tomt, på grunn av deg! - Jeg så spøkelset, Holmes!
Det fins ingen spøkelser!
- Hva skjedde? Hvor er sir Eustace? - Han er død.
Det er ikke din feil.
- Du har rett. - Bra at du innser det.
Det er like mye Watsons feil. Den vi skulle beskytte ligger død.
- Du tilbød deg å utrede mordet. - Overbevist om å slippe!
- Hva sier du, doktor? - Han har fått et kraftig knivstikk.
- Så det var en mann? - Kanskje.
- Skarp kniv, så kanskje en kvinne? - Vi vet hvem det var!
- Jeg så spøkelset! - Du ble lurt.
- Du sa selv at jeg mangler fantasi. - Eliminer det umulige - spøkelset.
Det er så åpenbart at til og med Lestrade burde forstå det!
Bare en hadde motiv og mulighet. Det eneste som mangler er en beskjed.
- Det er en her. - Og det knuste vinduet...
Det eneste knuste vinduet er det som vi knuste, men vi hørte... Hva sa du?
- Om en beskjed. - At morderen etterlot en.
- Det sitter jo en lapp på kniven. - Den var ikke der før.
Holmes?
Hva er det?
Savner du meg?
- Gjør du det? - Hva da?
SAVNER DU MEG?
Hvordan fikk du tak på det? Jeg la det igjen på åstedet.
"Åstedet"? Hvor får du alle merkelige uttrykk fra?
- Savner du ham? - Moriarty er død.
Men liket ble aldri funnet.
Som ventet, når man dytter en matteprofessor ut i en foss.
Logikken fikk en melodramatisk slutt. Livet ditt i et nøtteskall.
Hvor får du alle disse merkelige uttrykkene fra?
- Har du gått opp i vekt? - Siden i går? Hadde det vært mulig?
- Nei. - Og Likevel har jeg økt i omfang.
Hva sier det den beste detektiv-
- I England? - I England?
Du er på dypere vann enn du trodde. Har du laget en liste?
- Over hva? - Alt. Vi trenger en liste.
- Flink gutt. - Nei, den er ikke ferdig ennå.
Moriarty er nok av en annen mening.
Han prøver å distrahere meg, få meg ut av kurs.
Ja, han er sprekken i objektivet, fluen i salven, viruset i dataen.
Jeg må avslutte dette.
Hvis Moriarty overlevde Reichenbach- fallet, vil han komme til deg.
Jeg venter.
Ja.
Jeg er redd for at du gjør det.
Han har sittet slik i to dager. Han har ikke spist noe.
- Det står journalister her utenfor. - Jeg klarer ikke å bli kvitt dem.
Jeg har hatt fullt opp med å brygge te.
- Hvorfor byr du dem på te? - Jeg vet ikke, jeg bare gjør det.
En mistenkt, sa han, og nå tier han.
- Underlig, for han liker den delen. - Han sa at jeg kunne løse det.
Da tok han sikkert i litt.
- Hva gjør han? - Han venter, sier han.
På djevelen. Det forundrer meg ikke. Vi har så rare folk her.
Telegrafer om det blir noen forandring.
- Du vet allerede alt jeg kan si deg. - Da har svaret mitt alt slått deg.
Som en pistolkule.
Det er en farlig vane å fingre med ladde våpen i lommen på slåbroken.
Eller er du bare glad for å se meg?
- Et forsiktighetstiltak. - Annet hadde vært støtende.
Jeg tenker selvsagt lignende.
Jeg liker leiligheten din. Den lukter så...
- ...mandig. - Du har sikkert vært her før.
Du er jo alltid ute på eventyr for The Strands regning.
Blir illustratøren med? Må du posere mens du arbeider?
Jeg vet at du har vært her seks ganger når jeg har vært ute.
Du har forresten en forunderlig behagelig seng.
- Støv består i hovedsak av hudrester. - Jeg vet det.
Det smaker annerledes. Hud skal være fersk.
- Sett deg ned. - Alle er støv som venter på å spres.
Det er overalt. I hvert innpust, i hver solstråle... Kasserte mennesker.
- Fascinerende. Sett deg. - Mennesker, mennesker...
Det er umulig å holde noe blankt.
Gjør det noe om jeg skyter, så pipen blir ren?
Vi trenger ikke leketøy for å drepe hverandre. Hvor intimt er vel det?
- Hva vil du? - Du kom til meg.
Du vet at det ikke er sant. Hva er du ute etter, Sherlock?
- Sannheten. - Jaså, den. Sannheten er kjedelig.
Du ventet deg ikke at jeg ville dukke opp. Sir Eustace fortjente det.
- Du kan ikke ha drept ham. - Hva så? Slutt!
Du bryr deg verken om sir Eustace eller bruden, bare om en eneste ting.
Jeg vet hva du gjør.
Bruden skjøt hodet av seg, og så kom hun tilbake.
Umulig, men hun gjorde det.
Og du må få vite hvordan. Eller hva?
Du fortæres av å ikke vite det.
Du prøver å stoppe meg. Distrahere meg, få meg ut av kurs...
Minner ikke dette deg om en annen sak?
Har det ikke hendt før? Det er intet nytt under solen.
Hva var det nå...? Husker du hvilken sak det var?
Jeg har det på tunga...
Jeg har det...
...på tunga.
Pass på Mrs Hudsons tapet. En gal bevegelse, og du er død.
Unnskyld?
Død... er det nye "sexy".
- Det der var forfriskende. - Hvordan kan du leve?
Hvordan ser jeg ut?
Svar ærlig! Syns det?
- Du skjøt deg. Hvordan kan du leve? - Jeg får vel gre over det.
Jeg så deg dø. Hvorfor er du ikke død?
Fordi det ikke er fallet som dreper, Sherlock.
Det burde du, av alle, vite. Det er aldri fallet.
Det er landingen!
Vi har landet.
Nei... ikke nå!
- Jeg håper at reisen var behagelig. - Eksilet ditt ble kortere enn ventet.
Jeg må tilbake! Jeg hadde nesten løst det!
Tilbake hvor da? Du kom ikke langt.
- Ricolettis vederstyggelige kone! - Vi forstår ikke, Sherlock.
En 100 år gammelt sak, på harddisken min. Hun gjenoppsto fra de døde.
- Som Moriarty? - Hun skjøt seg. Ja, som Moriarty.
Vi fikk greie på det nettopp. Han er på tv overalt.
Mycroft ringte for fem minutter siden. Hva har dere drevet med?
Jeg var i tankepalasset.
Jeg spurte meg selv hvordan jeg ville løst saken i 1895.
Alt begynte å falle på plass. Jeg var der, helt oppslukt...
Har du lest på Johns blogg om hvordan dere møttes?
Ja, det hjelper iblant. Jeg er smartere gjennom hans øyne.
Skulle vi tro på det der?
- Han har en hel verden i hodet. - Jeg må tilbake dit.
Tankepalasset er en husketeknikk. Jeg vet hva det er, og hva det ikke er.
Kanskje det fins ting som jeg vet, men ikke du.
Det gjør det. Har du laget en liste?
- Du har lagt på deg. - Slutt! Har du laget en liste?
- Over hva? - Alt du har stappet i deg.
Nei, det er ikke det. Han går inn i en slags transe.
Vi har hatt en avtale, helt siden det skjedde.
Hvor jeg enn finner ham, i en bakgate eller i et losji-
-skal han ha en liste.
Han kan ikke ha tatt alt dette på fem minutter.
Han var høy alt når han gikk om bord. Misbrukere er listige.
Jeg er bruker. Jeg lindrer kjedsomheten og skjerper tankeevnen.
Dette kan du dø av!
Kontrollert bruk er sjelden dødelig.
Avholdenhet innebærer ikke udødelighet.
- Jeg sjekker opp Emelia Ricoletti. - Jeg har tilgang til MI5s arkiv.
- Det er der jeg sjekker. - Hvordan er MI5s sikkerhetssystem?
Det ville være en god ide om de hadde et. Saken er faktisk uløst.
Stille! Jeg må tilbake. Jeg var nær en løsning da dere begynte å bable.
- Unnskyld, forstyrret vi din tripp? - Hør etter nå...
- Nei. - Jeg er ikke sint.
For en lettelse, jeg som var urolig. Nei, vent... Det var jeg jo ikke.
Jeg stilte opp for deg, og vil gjøre det igjen.
Jeg kommer alltid til å stille opp.
- Dette er min feil. - Det har ikke noe med deg å gjøre.
En uke i fengsel. Jeg burde ha forstått det.
At det innebar at du ble sperret inne sammen med din verste fiende.
- Morfin eller kokain? - Hva sa du?
- Jeg sa ingenting. - Jo, du sa...
Hva er det i dag? Morfin eller kokain?
Holmes?
Hva er det i dag, Holmes? Svar!
- Moriarty var her. - Moriarty er død.
- Jeg var på et jetfly. - Et hva for noe?
Du og Mycroft var der.
Du har ikke forlatt leiligheten, Holmes. Du har ikke vært noe sted.
Nå, morfin eller kokain?
Kokain, en 7 % oppløsning. Vil du prøve?
Nei, men jeg ville gjerne kaste hele lageret ditt ut av vinduet.
Da ville jeg hindre deg.
Da ville du bli minnet om hvem av oss som er soldat og hvem narkoman.
Du er ingen soldat.
Militærlege. Jeg kan brekke hvert ben i kroppen din - og navngi dem.
Du lar din vurderingsevne overskygges av følelser.
- Aldri i en utredning, lovet du. - Nei, det var i en av novellene dine.
Jeg tramper gjerne etter deg som en idiot, så du får framstå som klok.
- Men gode Gud, dette går ikke an! - Hvorfor ikke?
- Folk trenger deg. - For dine idiotiske novellers skyld?
Ja, for mine idiotiske novellers skyld.
Telegram, mr Holmes!
- Hva er det? - Det er Mary.
Hun kan være i fare. Vi har ingen tid å miste.
Er det kokainen som snakker? Mary er sikkert bare hos venner.
Kom nå!
Hva er dette? Og makter du dette?
Ja, for Marys skyld, Watson. Tvil aldri på det.
- Holmes? - Jeg har det bra!
- Ikke den. Denne. - Hvorfor?
Du er Sherlock Holmes. På med faenskapet.
En drosje!
Hvor er hun? Hva er det som foregår?
Hvordan skulle vi fordrive tiden uten alle dine spørsmål?
Si hvor min kone er, din oppblåste tulling, ellers får du deg en smell!
- Hvor er hun, Holmes? - I en avsakralisert kirke.
Hun tror hun har funnet løsningen, så hun har satt seg i stor fare.
Et utmerket hustruvalg.
- For satan...! - Jeg har funnet dem.
- Hva er dette, Mary? - Konspirasjonens hjerte.
For Guds skyld... Hva er dette? Og hva gjør du her?
Jeg gjør etterforskninger, for Mr Holmes' regning.
- Hvordan kunne du, Holmes? - Ikke han, den smartere av dem.
Jeg innså at flere må være innblandet.
Jeg tror at Mrs Ricoletti fikk hjelp av vennene sine.
Bravo, Mary. "Den smartere"?
Jeg trodde jeg holdt på å miste deg. At vi forsømte hverandre.
- Det var du som flyttet hjemmefra. - Jeg snakket med Mary.
- Jobber du for Mycroft? - Han vil holde øye med sin gale bror.
Har du aldri tenkt på at hun er uvanlig kapabel?
Nei, han vet hvor kapable sykepleiere kan være. Og du?
- Det slo meg først nå. - Stakkars, trege lillebror.
Ja, nå konsentrerer vi oss.
- Hva er det de vil oppnå? - La oss finne det ut.
Unnskyld, jeg kan ikke motstå et snev av dramatikk.
Og den entusiasmen deler du visst.
Enestående. For et fortreffelig teater. Jeg setter pris på spillet.
Emelia Ricoletti skjøt seg, vendte tilbake fra de døde og drepte mannen.
Hvordan skjedde det? Vi tar hendelsene i tur og orden.
Mrs Ricoletti sørger virkelig for å fange alles oppmerksomhet.
Du?! Eller jeg?
Hun setter en revolver i munnen, og skyter ned i bakken med den andre.
En kumpan sprøyter blod på gardinene, så alle ser "selvmordet".
Et lik som ligner fru Ricoletti kjøres til likhuset.
Selvmordet interesserer Scotland Yard lite.
Den ekte fru Ricoletti fjerner seg.
Nå til det virkelig fiffige. Hun ber en kusk som kjenner henne-
-til å kjøre til mannens opiumbule.
En perfekt skueplass for et perfekt drama!
Hvem er du? Hva vil du?
Emelia...?!
En perfekt identifikasjon. Mrs Ricoletti er tilbake fra graven.
Litt sminke, og vi får et hevngjerrig spøkelses vrede!
Nå gjenstod bare en ting.
La det gå fort! Ingen tårer.
Nå skulle bare liket på likhuset byttes ut-
- slik at en eventuell identifisering uten tvil viste at det var henne.
- Men hvorfor ville hun dø? - Alle store ideer har sine martyrer.
Alle kriger har selvmordsoppdrag, og dette er en krig.
Halve menneskeheten kriger mot den andre.
Den usynlige, stadig nærværende hæren-
- som skjøtter hjemmene våre, oppdrar barna våre.
Oversett, undertrykket og avvist-
-og til og med uten stemmerett.
Men likevel en hær, klar til å kjempe for sin sak-
- og rette opp en urettferdighet like gammel som menneskeheten.
Mycroft hadde rett, Watson. Denne krigen må vi tape.
- Hun var døende. - Hvem?
Emelia Ricoletti hadde tæring og hadde ikke lang tid igjen.
Så hun bestemte seg for å gjøre sin død betydningsfull.
Hun var godt kjent med Amerikas hemmelige selskaps metoder-
- og brukte dem til å stille sir Eustace til ansvars for sine synder.
De møttes i Statene.
Han lovet henne alt. Giftermål, stilling...
Han moret seg med henne-
- og siden avviste han henne, forlot henne alene og blakk.
Hooper!
Holmes.
Meg lurte hun ikke, Holmes.
Hvorfor nevner du aldri meg?
Emelia trodde hun ville bli lykkelig med Ricoletti. Men han var et udyr.
Emelia Ricoletti var vår venn.
Du aner ikke hvordan det svinet behandlet henne.
Men bruden... Vi så henne.
Ja, det gjorde vi.
Og glasset som ble knust var ikke et vindu, men et gammelt triks.
- Det kan ikke være sant! - Nei, det kan det ikke.
"Peppers spøkelse", kalles det.
En enkel avspeiling på en glassflate av et lys levende menneske.
Deres eneste feil var å knuse glasset da de flyttet det.
Se deg rundt. Rommet er fullt av bruder.
Da hun hadde gjenoppstått, kunne hvem som helst være henne.
Et hevngjerrig spøkelse...
...som sprer skrekk hos alle menn med onde hensikter.
Et gjenferd som straffer råskinn som altfor lenge har gått ustraffet.
En krets av furier som har våknet.
Kvinner som jeg... som vi har løyet for og sviktet.
Kvinner vi har oversett og avfeid.
Når ideen først eksisterer, kan den ikke kveles.
Personen bak dette er målbevisst og kjent med sir Eustaces ondskap.
En mørk hemmelighet...
...som bare de nærmeste kjente til, deriblant Emelia Ricoletti-
- kvinnen som mannen hadde sviktet mange år tidligere.
Hvis man ser bort fra spøkelset, gjenstår bare en mistenkt.
Ikke sant, lady Carmichael?
Det er bare en liten detalj som ikke riktig stemmer.
Hvorfor leide du meg for å forhindre et drap du selv skulle å begå?
"En detalj som ikke riktig stemmer..."
Nei, for det er jo ikke på ordentlig!
Åh, Sherlock...
Titt-tei.
Nei... Ikke deg. Det kan ikke være deg.
Alvorlig talt. Kapper, gong-gong...
Vi mesterskurker pleier ikke å ha gong-gonger og karnevalskostymer.
Hva er det som skjer?
Er dette tåpelig nok? Gotisk nok? Galt nok, til og med for deg?
Det stemmer ikke, for det er ikke på ordentlig. Ingenting.
Hva prater han om?
Dette fins bare i hodet ditt.
Sherlock? Holmes!
Du drømmer.
Drømmer han?
Der er du jo. Vi trodde du var borte. Er dette altså "kontrollert bruk"?
- Hvor ble Emelia Ricoletti begravet? - For 120 år siden?
- Det kan ta flere uker å finne fram. - Klart.
- Hvordan er dette relevant? - Jeg må få vite det.
- Hvordan Moriarty gjorde det? - Det skjedde bare i hodet ditt.
- Mordet var helt virkelig. - Vennene hennes reiste steinen.
- Hva du enn tror at du skal finne... - Jeg må prøve!
ELSKEDE SØSTER TROFAST BORTENFOR DØDEN
Mrs Ricoletti ble begravet her, men hva skjedde med det andre liket?
De kvittet seg med det, men neppe her.
Jo! Noen skaffet dem liket, som Molly Cooper gjorde for meg da...
- Det går vi ikke inn på nå. - Skal du virkelig gjøre det?
- Jeg må vite det! - Sånn snakker en sann misbruker.
- Det er viktig! - Det er din avhengighet som snakker.
- Moriarty er tilbake! Vi må agere. - Snart! La meg gjøre dette nå!
Alle lar deg alltid gjøre som du vil. Denne gangen stiller jeg ikke opp!
Ring når du vil begynne å jobbe. Jeg kjører Mary hjem.
- Mary kjører meg hjem. - Sånn skal det låte.
- Han har rett. - Det har han alltid. Det er gørr!
Hjelper du meg?
Cherchez la femme.
Du godeste, skapet er visst tomt.
De må ha begravet det under kista!
Dessverre, Sherlock. Kanskje de kvittet seg med liket et annet sted.
Sikkert. Og det er lenge siden. Vi har viktigere ting å ta fatt på.
Moriarty har gjenoppstått.
Du får ikke glemme meg
Hvor er jeg? Jeg drømmer altså fremdeles.
For dypt, Sherlock. Altfor dypt.
Gratulerer, du blir tidenes første som begraves i sitt eget tankepalass.
- Er det ikke litt vel melodramatisk? - For deg og meg? Slett ikke.
- Hva er du? - Du vet hva jeg er.
- Moriarty, forbrytelsens Napoleon. - Moriarty er død!
Inne i hodet ditt kan jeg aldri dø.
Du kalte hjernen din for en harddisk. Si god dag til viruset!
Det er slik det slutter for oss to, sammen her for evig.
Du har en magnifikk hjerne, Moriarty.
Kanskje like magnifikk som min egen.
Jeg er rørt. Jeg er beæret.
Men når det gjelder nærkamp uten våpen på kanten av et stup...
...er det du som skal i vannet, småtass!
Du tror at du er så stor og sterk, Sherlock. Men ikke mot meg!
Jeg er ditt ømme punkt!
Jeg holder deg nede!
Når du snubler, når du mislykkes, når du er svak-
-da er jeg der!
Ikke prøv å kjempe imot! Ligg der og tap!
Skal vi falle sammen? Det må vi gjøre.
Til slutt er det alltid bare du og jeg!
Vær så vennlig å la min venn i fred, professor. Du plager ham visst.
- Urettferdig, dere er to stykker! - Ja, har du ikke lest The Strand?
Ned på kne, professor.
- Hendene på nakken. - Takk, John.
- Når begynte du å kalle meg John? - Du ville bli overrasket.
Det ville jeg ikke i det hele tatt. Våkn opp, Sherlock.
Jeg forteller historier, jeg vet når jeg er med i en.
- Klart det, John. - Hvordan er han, mitt andre jeg?
- Smartere enn han ser ut. - Forbannet smart, altså.
Forbannet smart.
Hvorfor rømmer ikke bare dere to sammen?
- Uforskammet. - Skamløst.
- Ville du ta det ille opp? - Slett ikke.
- Det var min tur. - Ja visst.
- Hvordan hadde du tenkt å våkne? - Slik, tror jeg nok.
- Er du sikker på det? - Jeg overlever alltid, John.
Men hvordan?
Elementært, min kjære Watson.
- Har dere savnet meg? - Føler du deg bra?
- Du tok overdose og bør legges inn. - Rekker ikke. Moriarty er tilbake.
Jeg håper nesten at han er det, hvis det redder deg fra dette her.
Det der trenger jeg ikke nå. Nå har jeg ekte være - arbeid.
Lov meg det!
Burde du ikke få meg benådet, som en skikkelig storebror?
Dr Watson...
Hold et øye med ham, takk.
- Vent, Sherlock. Lever Moriarty? - Jeg sa bare at han er tilbake.
- Så han er død? - Ja, han skjøt jo hodet av seg.
Jeg tok nettopp en overdose bare for å bevise det. Moriarty er død.
Men framfor alt vet jeg akkurat hva som blir hans neste skritt.
Flyvemaskiner, "telefon" -dingser... Hva er det for gale fantasier?
Det er bare mitt bilde av hvordan framtiden kan se ut, og vi i den.
Fra en dråpe vann kan man avlede Atlanterhavet eller Niagara.
- Eller Reichenbach? - Har du skrevet om saken?
Som et av mine sjeldne nederlag, selvsagt.
"Eventyret med den usynlige hæren"?
"Furienes krets"? "Monsterregimentet"?
Jeg tenkte meg "Den vederstyggelige bruden".
- Makabert. - Det selger. Drap også.
Angående din egen fortelling...
Er det fremdeles bare en 7 % oppløsning? Du har ikke økt dosen?
Kanskje jeg lot fantasien løpe, men slike ting kan bli virkelighet.
Jeg ville trives i den verdenen.
- Ikke jeg. - Jo, det tror jeg nok.
Men så har jeg alltid visst at jeg er en tidløs mann.
Tekst: Nina Maria Eidheim www.undertext.se